Syndikalisme

I	Indledning
II 	Historie og definition
III	Forskelle og ligheder på syndikalisme og kommunisme
a Ideologi, organisering, menneskesyn
b Eks.: Den Spanske Borgerkrig
c Diskussion
IV	Konklusion
V 	Litteratur
VI	Bilag
	 - Artikel fra Politisk Revy nr. 99

I. 	Indledning

Denne opgave er en redegørelse for hvad syndikalisme er, hvordan det er opstået og hvordan det adskiller sig fra kommunisme. De områder jeg har valgt at fokusere på er: organisering, mål og midler samt menneskesyn hos hhv. syndikalister og kommunister.
Jeg vil eksemplificere disse ligheder og forskelle med begivenheder under Den Spanske Borgerkrig. Her var der nogle interne magtkampe i oppositionen til fascisterne, der ofte negligeres i, eller direkte udelukkes af, historiebøgerne. 
Det er et min indstilling at det pragmatiske forhold kommunister har til mennesker, organisering og økonomi ofte er ødelæggende for deres egne mål. Med pragmatisk mener jeg, at man i kommunismen gerne afviger fra ideologien i deres politiske kamp, altså kompenseres der for humanismen i den kommunistiske ideologi når det gælder kommunismens fremme. Hvor anarkister er i den direkte modsatte boldgade og ofte bliver virkelighedsfjerne i deres samfundssyn, mål og midler er syndikalismen måske den gyldne middelvej mellem den flyvske, til tider naive, anarkistiske humanisme og den kommunistiske hårdhændede disciplin som skal føre til det klasseløse samfund med plads til alle. Jeg vil først redegøre for den syndikalistiske historie og tradition, dernæst stille denne op overfor kommunismen. Dette eksemplificeres med Den Spanske Borgerkrig og ender i diskussion om kommunisme og syndikalisme. Endeligt konkluderer jeg hvorvidt syndikalismen er den gyldne middelvej mellem anarkismen og kommunismen.

Kildekritik:
Mine kilder er meget farvede af flere årsager.
1)	Der er mangel på kilder fra Den Spanske Borgerkrig
2)	De kilder som findes er alle farvede
3)	Kommunistiske kilder beretter aldrig om de interne magtkampe på venstrefløjen, men på den manglende hjælp fra de europæiske regeringer.
4)	Borgerlige kilder belyser ikke manglende hjælp eller interne magtkampe, men er ofte mere begivenhedshistoriske og fokuserer mere på fascister contra den spanske siddende regering.
Altså er de kilder som er til at få fat på i forbindelse med belysning af denne problematik ofte skrevet af syndikalister/anarkister/trotskister. 

II	Historie og definition

Syndikalisme (fransk syndicat: syndikat, konsortium, fagforening) er en antiautoritær socialistisk retning, som afviser statsovertagelse af produktionsmidlerne og de politiske partiers rolle i kampen for socialismen. Samfundets forandring skal ske igennem arbejdernes faglige organisationer, som skal organiseres med magten i basis. Syndikalismens mål er at erstatte kapitalismen og statsmagten med det klasseløse samfund.
Strejker er en vigtig del af syndikalismens taktik, da syndikalisterne mener, at enhver strejke bevæger samfundet tættere på det klasseløse samfund.
Da Første Internationale blev dannet i 1864 skabtes idégrundlaget for den syndikalistiske organisering ligeledes. Her blev man enige om, at

	”arbejderklassens frigørelse måtte være dens eget værk”

Splid mellem Marx og Bakunin i 1872 splittede Internationalen, som blev mere traditionel kommunistisk. Dette gik især ud over den anarkistiske organisering, da anarkisterne blev holdt udenfor og reelt blev afskåret fra arbejderklassen, da denne organiseredes i internationalen. Flere og flere antiautoritære socialister efterlyste nu ”den bakunistiske anarko-marxisme” - som senere kom til at hedde syndikalisme – så anarkisterne igen kunne indtage en plads i arbejderbevægelsen. 
I 1900’erne splittedes syndikalismen i ”ren” syndikalisme og anarkosyndikalisme. Forskellen ligger rent praktisk i, at anarkosyndikalister ønsker at man går ind i de almindelige fagforeninger hvor alle arbejdere indenfor samme fag skal have adgang, hvorimod man i ”den rene” syndikalisme udelukkende finder, at man skal organisere sig i syndikalistiske fagforeninger. 

III	Forskelle og ligheder på syndikalisme og kommunisme

IIIa	Ideologi, organisering, menneskesyn

Den største ideologiske lighed mellem kommunisme og syndikalisme er deres endelige mål; begge ideologier stræber mod det klasseløse samfund som det endelige mål. De er begge antikapitalistiske og revolutionære.
Kommunistiske partier i det kapitalistiske samfund er ikke nødvendigvis udenomsparlamentariske, som den syndikalistiske bevægelse. 
Hvad angår menneskesynet er de to ideologier både enige og uenige. De er enige om, at alle mennesker er født lige og derfor bør have lige muligheder for at begå sig i verden. Men her stopper lighederne også. I kommunismen er kollektivet udgangspunktet for enhver handling. Det er altid ”arbejderklassen”, ”partiet”, ”sovjetten” osv. der tages udgangspunkt i. Hvorimod syndikalisterne - som i alle andre antiautoritære ideologier - ikke blot ser på kollektivet, men individet i kollektivet. Kommunister mener, at menneskers politiske interesser udelukkende baseres på deres objektive klassetilhørsforhold, hvorimod mange syndikalister ikke udelukkende gør det. – Dette er dog hovedsageligt anarkosyndikalisterne.
Den syndikalistiske organisering i fagforeninger har form af masseorganisering, hvorimod den kommunistiske partiorganisering er elitær. Det kommunistiske parti er hierarkisk opbygget, modsat den syndikalistiske bevægelse som har sit demokratiske udgangspunkt i basis. – Hvordan man organiserer sig handler ikke udelukkende om, hvad man mener bringer en nærmest målet hurtigst muligt. Det handler om menneskesyn; skal alle have lige meget at sige, eller er nogle mere kompetente beslutningstagere end andre?  
Mange kommunister bruger termer som ”den revolutionære elite” og ”kadre” – som er en særligt dygtig partisoldat der knokler for partiet. Det Lille Røde Leksikon beskriver det kommunistiske kadre- og partbegreb meget dækkende: ”et politisk parti, som består af folk der er politisk skolede, kaldes et kadreparti”

IIIb	Den Spanske Borgerkrig
Den Spanske Borgerkrig var ikke blot en borgerkrig mellem fascisterne og den spanske regering. Den var også en social revolution med kontrarevolution fra samme rækker.
Regeringen blev støttet af anarkister, syndikalister, trotskister, kommunister, venstresocialister mfl. fra hele verden, som kæmpede imod fascisterne.
En kamp der sjældent nævnes i historiebøgerne var kampen mellem kommunister og syndikalister.
I 1936 var der parlamentsvalg i Spanien, hvor Folkefronten vandt. Folkefronten var en paraplyorganisation af venstreorienterede partier og organisationer.  Af de 412 pladser Folkefronten fik i Parlamentet var ”de 278 fordelt på følgende måde: republikanerne 87, det moderate venstre 75, socialisterne 99 og kommunisterne 16. CNT/FAI indgik ikke i fronten, men næsten alle anarkosyndikalister støtter den ved valget” 
Kort efter valget angriber fascisterne Folkefronten. Krigen varer fra 1936-39.
Højrefløjens opstand begyndte i spansk-marokko med den afrikanske hær, ledet af Franco. Den 18.-19. juli deler Spanien sig i to lejre; en fascistisk og en ikke-fascistisk. Både i Madrid g Barcelona mislykkes det fascistiske kupforsøg.
De første tre måneder efter oprøret fandt en form for social revolution sted. Syndikalister og venstresocialister var drivkraft i denne. Flere steder i landet dannedes arbejder- og landarbejderråd og der foregik en omfattende kollektivisering af jorden. Desuden blev der dannet militser til kamp mod fascisterne. 
Imidlertid var det spanske kommunistparti og dele af Folkefronten indstillet på at danne en central statsmagt og en regulær folkehær. Kommunisterne bekæmpede aktivt den sociale revolution til fordel for bevarelsen af det borgerlige demokrati. De anså det som overensstemmende med Kominterns antifascistiske linie.  To eksempler herpå:
-	I slutningen af 1936 nedlagde kommunisterne med hård hånd de aragonske landbrugskollektiver
-	I maj 1937 rettedes det endelige kommunistiske slag mod CNT/FAI og POUM i Barcelona. Dette endte i gadekampe og var det endelige nederlag for den revolutionære opstand i Spanien
Op til opgøret i maj ”fandt en systematisk propaganda sted mod de politiske militser til fordel for folkehæren”. I tiden efter majdagene var POUM frataget al magt og dømt for forræderi mod republikken. Dette resulterede i en klapjagt på ”trotskister”, anarkister og syndikalister. Endeligt blev kommunisterne det største parti i Spanien.
Borgerkrigens sidste del var kampen mellem fascisterne og den borgerlige statsmagt.
Fascisterne vandt. 

IIIc	Diskussion

For at komme den konkrete problemstilling til livs vil jeg i første omgang stille nogle spørgsmål som maner til kontrafaktisk historietænknig. 
Da den Spanske Borgerkrig brød ud den 19. juli1936 fandtes der kun én faktisk masseorganisering, den syndikalistiske fagbevægelse. På dette tidspunkt å deres medlemstal på landsplan på omkring 2 millioner mennesker. CNT havde et tæt samarbejde med FAI, der dog mere var et partipolitisk organ.  Herudover var der en masse mindre organiseringer; PSUC, POUM og UGT. 
CNT/FAI var velorganiserede, forberedte på kamp mod fascisterne og ikke mindst: de havde folkelig opbakning;

”(…)vi kunne have taget magten. Anarko-syndikalisterne var jo de stærkeste, ikke blot i Barcelona, men i hele Catalonien, i Valencia, i Levante (Middelhavskysten). I Barcelona, i Catalonien, var det omkring 90 pct. af befolkningen, der var med anarko-syndikalisterne(…)vi kunne måske med magt og organisation have taget magten i hele Spanien(…)men vi gjorde det ikke. Vi var imod diktaturet.”  

Fortæller Augustin Souchy i et interview. Med andre ord var den syndikalistiske organisering i Spanien den allerstørste og havde størrelsen og opbakningen til at tage magten i hele Spanien. Det gjorde de ikke. For det var imod deres principper bare at placere sig solidt i toppen af partiapparatet og glemme den antiautoritære ideologi. Man ville hellere gennemføre den sociale revolution, fortsætte oprettelsen af arbejderkollektiver og aktivt bekæmpe fascismen.
Derimod gjorde kommunisterne hvad de kunne overhovedet for at få styrken, opbakningen og størrelsen til at kunne tage magten i landet. I første omgang var der den udbredte modstand mod militserne som alternativ til Folkefronthæren. Dernæst sørgede man for, fra centralt (kommunistisk) hold, at de bedste våben og uniformer blev sendt ud til de steder hvor kommunister kæmpede. Desuden var der en omfattende propaganda kampagne mod venstresocialister og syndikalister, ødelæggelsen af arbejder- og landarbejderkollektiver, og endeligt slaget i Barcelona med en efterfølgende heksejagt på trotskister, anarkister og des lige.
Den dag i dag er syndikalister og kommunister stadig uenige hvad angår den Spanske Borgerkrig. – Og fokus plejer også at ligge forskellige steder. De fleste kommunister lægger fokus på at Europa blot så passivt til imens fascisterne overtog magten, hvor de fleste syndikalister breder deres fokus ud til at handle om interne magtkampe i oppositionen under borgerkrigen, samt at kommunisterne kæmpede for en borgerlig stat.
 
IV	Konklusion

I mine øjne er det ikke usandsynligt, at syndikalisterne kunne have taget magten i Spanien, ej heller at der var ideologiske årsager til at man valgte ikke at gøre det. Nogle vil måske kalde det for inkonsekvens, men omvendt, hvis de andre partier i oppositionen til fascisterne ikke havde påbegyndt en kontrarevolution, kunne fascisterne være blevet slået samtidig med at den sociale revolution i Spanien fortsatte. 
Hvad jeg her ovenfor først med min teoretiske opstilling af forskelle på kommunisme og syndikalisme, dernæst med det konkrete eksempel Den Spanske Borgerkrig og endeligt diskussionen har prøvet at opstille er den evige strid mellem kommunister og syndikalister - mellem de autoritære og antiautoritære kræfter på venstrefløjen. Det er diskussionen om mål og midler. Diskussionen som alle elsker at hade og ingen gider tage, fordi den altid skaber splid i organisationer – og sikkert altid vil gøre det. Grunden hertil er, at den gængse holdning blandt kommunister er, at målet helliger midlet. (Et andet eksempel er proletariatets diktatur som et nødvendigt onde – en overgangsfase). Blandt syndikalister mener man, at målet som udgangspunkt ikke helliger midlet. Det er hvad jeg har prøvet at give konkrete eksempler på i løbet af denne opgave. 
At målet helliger midlet hos kommunisterne ser jeg som et udtryk for den overdrevne pragmatik der er implicit i kommunismen. At målet for det meste ikke helliger midlet i syndikalismen er en illustration af den basisdemokratiske og humanistiske idé syndikalismen bygger på, med den modifikation at der findes undtagelser der bekræfter reglen.  (Hvilket ikke (bevidst) ville være tilfældet i en ”ren” anarkistisk organisering).
Om syndikalisme er en gylden middelvej mellem anarkisme og kommunisme, er og bliver et holdningsspørgsmål; da nogle mener at hhv. kommunisme og anarkisme er udmærkede og gennemtænkte tankesæt som de er. – Om man overhovedet mener at der kan findes noget som helst godt imellem de to ideologier kan der også stilles spørgsmål ved.
Lige gyldigt hvad, er syndikalismen et forsøg på at forene nogle ting fra anarkismen og kommunismen, i hvad der engang blev kaldt den bakunistiske anarko-marxisme - hvilket nok er et meget dækkende udtryk for hvad syndikalisme egentligt er.

V	Litteratur:

(prioriteret rækkefølge)

 Orwell, Hyldest til Catalonien, oversat af Birthe Svensson, 3. udgave, Nørhave Bogtrykkeri A/S, Viborg, 1984
Leo Kari, Bag Spaniens Bjerge – en erindringsroman, redigeret af Lenni Kari (hans datter), Forlaget Modtryk, 1998
Politisk Revy nr. 99, artikel: ”vi kunne have taget magten” – samtale med den tyske anarko-syndikalist Augustin Souchy, Kbh., 1976
Svend Erik Stybe, Politiske ideologier – fra Platon til Mao, Politikkens Forlag 1972
Bente Jesper, Det Lille Røde Leksikon, Hans Reitzel, 1974
www.leksikon.nu (Gyldendals online leksikon)
www.leksikon.org